Фауна
Съчетанието на разнообразни форми на релефа и различните климатични условия, както и характерното за Струмската долина средиземноморско влияние обуславят спецификата на района. На това се дължи голямото биоразнообразие и наличието на уникални съобщества.
От Клас Насекоми /Insecta/ характерни представители за района са обикновена цикада /Lyristes lebejus/,борова процесионка /Thaumetopoea pityocampa/, марокански скакалец /Dociostaurus maroccanus/, италиански скакалец /Calliptamus italicus/ и др.
Ихтиофауна клас /Pisces/
Най-богати на херпетофауна са „коридорите”, по които прониква топлото средиземноморско влияние. В България са обособени три коридора, един от които „Струмската долина с Петричко-Санданското поле, на север до около средата на Кресненския пролом” е част от територията на община Струмяни.
Характерни представители на херпетофауната за района:
Клас Земноводни /Amphibia/
Сирийска (Балканска) чесновница /Pelobates syriacus/ – включена в европейската „Червената книга” и в „Червената книга на България”, защитена е и с включването си в приложение II на „Бернската конвенция”. Денят прекарва заровена в почвата, на повърхността излиза нощем, когато ловува насекоми, мекотели, стоножки и др.
Дървесница /Hyla arborea/ - защитена е с приложение II на „Бернската конвенция”, включена е в „Червения лист на застрашените животни” на Международния съюз за защита на природата (IUSN,1996) като вид от категорията „вид с нисък риск, близък до опасност”. През пролетта снася 600-1000 яйца във вид на една или две плуващи купчинки. Мъжкият има гърлен резонатор. Когато квака, резонатора се надува като полупрозрачен мехур, голям колкото орех. Зимува на сушата, рядко във водата. Характерно за този вид е катеренето по дърветата, което става чрез краищата на пръстите, които действат като вендузи, както и чрез лепкатава кожа на корема и гърлото.
Клас Влечуги/Reptilia/
![Обикновена блатна костенурка /Emys orbicularis/](Images/fauna_8.jpg)
![Каспийска блатна костенурка /Muremys caspica/](Images/fauna_9.jpg)
В района се срещат и двата вида сухоземни костенурки:
В миналото широко разпространени на територията на България, днес двата вида сухоземни костенурки, шипобедрена (Testudo graeca) и шипоопашата (Testudo hermanni) са световно застрашени видове, вписани в Червения списък на Международния съюз за защита на природата (IUCN - 2004). Днес тези видове са приоритет за опазване от редица международни конвенции: Конвенция за опазване на европейската дива флора и фауна и природните местообитания (Бернска конвенция); Конвенция по международната търговия със застрашени видове от дивата флора и фауна ( CITES) ; Директива 92/43 на ЕС за запазване на природните местообитания и на дивата флора и фауна.
Шипоопашата сухоземна костенурка /Testudo hermanni/ - защитена е с приложение II на „Бернската конвенция”, включена е в „Червения лист на застрашените животни” на Международния съюз за защита на природата (IUSN,1996) като вид „с нисък риск, близък до застрашеност”. Разпространена е от морското равнище до 1300 м. н. в. Предпочита открити пространства с тревиста растителност, през летните горещини често навлиза в храсти и гори, долове и дерета. Както предходния вид и този е дневно активен, хранителния спектър не се различава от този на предходния вид. През летните месеци юни, юли снася на два или три пъти по 2-8 почти кълбовидни яйца с варовикова черупка, които заравя на препечени места, малките се излюпват след 70 до 100 дни. Установено е, че много често те излизат на повърхността едва на следващата пролет (зимуват в мястото, където са се излюпили). Продължителността на живот на този вид е около 110-120 год.
Шипобедрена сухоземна костенурка /Testudo graeca/ - защитена е с приложение II на „Бернската конвенция”, включена е в „Червения лист на застрашените животни” на Международния съюз за защита на природата (IUSN,1996), включена като „застрашен вид”. Този вид е по тясно свързан с гората за разлика от шипобедрената сухоземна костенурка. Среща се от морското равнище до около 1400 1450 м.н.в. Изцяло дневен вид, храни се предимно с растителна храна (тревисти растения), окапали плодове, също така яде и мекотели и други безгръбначни животни. Снася на 2 или 3 пъти по 2 до 5 яйца бели твърде продълговати яйца, които заравя в трапчинки на земята, на сухи припечени места. Малките се излюпват след 100 до 120 дни. Зимува в рохкавата почва на сухи склонове почти винаги с южно изложение, в които изкопава наклонени надолу дупки с дълбочина от 30 до 90 см.
![Македонски гущер /Podarcis erhardii/](Images/fauna_10.jpg)
![Змия-червеница /Typhlops vermicularis/](Images/fauna_11.jpg)
Змия-червеница /Typhlops vermicularis/ - включена в „Червената книга на България” като „рядък вид”. Хрени се с какавиди на мравки, много рядко със самите мравки. Има изцяло подземен начин на живот. Не хапе и не е отровна. Достига до около 34 см дължина.
![Пясъчна (Турска) боа /Eryx jaculus/](Images/fauna_12.jpg)
Пясъчна (Турска) боа /Eryx jaculus/ - включена в „Червената книга на България” като застрашен вид и в приложение IIІ на „Бернската конвенция”. Храни се главно с гризачи, гущери, насекоми, като задушава плячката си с мълниеносно навиване около нея. Дължината й достига 70-75 см.
![Смок-стрелец (Синурник) /Coluber caspius/](Images/fauna_13.jpg)
Смок-стрелец (Синурник) /Coluber caspius/ - защитена е с приложение II на „Бернската конвенция”. Отлично се катери по дървета и храсти, изцяло дневен вид. Храни се с мишевидни гризачи, лалугери, гущери, други змии, дребни птици и яйцата им. На дължина достига 200 см. Не е отровен, но яростно хапе и заплашва неприятеля си.
![Стрелушка (Тънък стрелец, синьо-петнист смок), /Coluber najadum/](Images/fauna_14.jpg)
Смок-мишкар /Elaphe longissima/ - включен в европейската „Червената книга” и в „Червената книга на България”. Леопардов смок /Elaphe situla/ - включен в европейската
![Ивичест смок (кощерица) /Elaphe quatuorlineata/](Images/fauna_15.jpg)
Ивичест смок (кощерица), /Elaphe quatuorlineata/ - включена в „Червената книга на България” като „застрашен вид”, защитен е и с приложение II на „Бернската конвенция”.
![Вдлъбнатачел смок /Malpolon monspessulanus/](Images/fauna_16.jpg)
![Котешка змия /Telescopus fallax/](Images/fauna_17.jpg)
Котешка змия /Telescopus fallax/ - включена в „Червената книга на България” категорията „рядък вид”, защитен е и с приложение II на „Бернската конвенция”. Въпреки привидната си бавност, отлично се катери по храсти, отвесни скали и стени. На дължина достига около 1 м. Пепелянка /Vipera ammodytes/ включен в Закона за биологичното разнообразие., Бернската конвенция. Достига дължина до 80-85 cm, На цвят е бежово- до светлокафява с тъмна зигзаговидна ивица по гърба. Главата е с триъгълна форма. На върха на предносните щитчета има специфичен
![Пепелянка /Vipera ammodytes/](Images/fauna_18.jpg)
През територията на община Стумяни минава един от най-големите миграционни пътища „Via Aristotelis” (по долината на река Струма). По време на миграция могат да бъдат наблюдавани световно застрашени видове, като червеногуша гъска (Branta ruficollis), тръноопашата потапница (Oxyura leucocephala), малък корморан (Halietor pygmeus) и др.
Клас /Aves/ Птици
Черен щъркел /Ciconia nigra/ защитен вид включен в Червената книга на България. Дължината на тялото достигат 95-100 см, размаха на крилее 185-205 см. Възрастните птици са с черни горни части (глава, шия, гърди, гръб и криле), по които има златистопурпурни и зеленикави отблясъци. Останалата част от перушината е чисто бяла. Човката и краката са червени. Когато лети, частта под крилете е черна с бял триъгълник в основата на крилото. Шията е изпъната при полет. Малко по-малък е от белия щъркел. При малките горните части са кафяво-черникави. Човката и краката са отначало жълти (когато са в гнездо), но после стават бежово-розови, когато се научат да летят (след около 3 месеца). Когато е на една година, черният щъркел прилича на възрастна птица, но перушината му е по-безцветна. Гнездата си правят на скали или на някое голямо дърво. Хранят се с основно от риби, понякога с бозайници, влечуги, мекотели, насекоми и др. Ловуват като нагазват в плитка вода и хващат своята плячка с дългия си клюн. Женската може да снесе 2-6 яйца, но обикновено те са 3-5. Тя ги снася през интервал от 2 дена. Отглежда едно люпило на година. Мътенето продължава 35-38 дни и с него се заемат и двамата родители, като яйцата биват мътени в хронологичен ред на тяхното снасяне. Малките остават в гнездото 63-71 дни. След този период родителите продължават да се грижат за малките около 1-2 седмици, когато малките са още край гнездото. Те достигат полова зрялост на 3-годишна възраст.
Лешоядите са известни са като „санитарите на природата”, заради уникалният им начин на хранене. В миналото широко разпространени и многочислени, днес лешоядите са на ръба на изчезването. В България са известни 4 вида – отдавна изчезналият брадат лешояд, изключително редкият черен лешояд, белоглавият и малкият /египетски/ лешояд. Тези величествени птици са едни от най-важните животински видове в екологичните мрежи. Храненето им с мърша и други животински продукти прави тяхната роля за прочистване на природата изключително важна. Днес изчезнал напълно от фауната на България /малки изключения на мигриращи птици в Източните Родопи/, а в миналото широкоразпространен в Малешевска планина е втория по-големина (след брадатия лешояд) лешояден вид – карталът (Aegypius monachus).
Днес в района на с.Илинденци гнезди един от четирите вида лешояди египетския лешояд (Neophron percnopterus) , дължината на тялото му е 55-65 см, ь размаха на крилете му достига 155-170 см. Дребен лешояд, с черно-бели крила, като на щъркел. Главата му е с жълта гола кожа. Египетските лешояди са прелетни птици и са едни от малкото птици, които използват оръдия на труда /за да разчупят черупката на твърдото щтраусово яйце използват камък и др./.
Египетски лешояд е защитен вид включен в Червената книга на България и Закона за биологичното разнообразие.
Сокол скитник /Falco peregrinus/ - застрашен вид, включен в "Червената книга на република България" и Закона за биологичното разнообразие. Дължина на тялото му е 40-45 см. Размахът на крилата достига 102-110 см. Горната част на тялото е сивокафява с почти черни препаски, опашката сива с тъмни препаски, долната част светлосива или червеникава с многобройни тъми петна, образуващи напречни прекъснати препаски. Женските с по-тъмнокафява горна част на тялото, долната силно напетнена, по-едра по размер от мъжкия. Главата при мъжките отстрани е с широки черни "бакенбарди". Клюнът е светлосинкав с черен връх. Краката са жълти. Видът гнезди по скалисти терени, проломи, дефилета и др.
Лети бързо и мощно с типичните за соколите бързи и мощни махове на крилата, последвани от планиране. Ловува, спускайки се от високо, понякога до километър с голяма скорост. Това е най-бързото същество на Земята - при пикиране може да развие до около 320 км/ч. Напада всякакви птици с размери до 2 кг. Ловувайки обикаля определен район на голяма височина, понякога от порядъка на километри. Избира определена жертва и атакува само нея. Атаката започва, когато птицата летейки навлезе в ловния периметър и тогава сокола скитник започва да пикира, когато наближи забавя леко скоростта и я достига по типичен за соколите начин "играейки" се опитва да я перне с нокти и нарани.
Клас Бозайници /Mammalia/
![Видра (Lutra lutra)](Images/fauna_22.jpg)
![Дива котка (Felis sylvestris)](Images/fauna_23.jpg)
Страница : 1, 2